I am afraid of what I'm risking if I follow you Into the unknown
Fata Morgana mágiája
jelenleg aktív
„– Hercegnő! Mi történik? Mi ez a varázslat? – Ez egy átok, léteznie sem volna szabad, nem tudom, hogy a nővéreim miféle sötét praktikákat használtak, hogy létrehozzák, de már késő bármit is tenni. – Mi fog történni? – Egy másik világban fogunk felébredni. Mi és mindenki, akit elér az átok. Jól figyelj, Tücsök! Nem fogunk emlékezni arra, kik vagyunk, de ha előbb térnek vissza az emlékeid, mint az enyémek, el kell mondanod, ki vagyok! Tudnom kell! Nem bízok a testvéreimben, többé senkiben, csak benned! – Dehát...! Nem volt időm tiltakozni, kérdezősködni vagy tovább értetlenkedni, mert a pulzálás következő hulláma elérte a hercegnőt. Solana köddé vált, a következő hullámban pedig Notus és Boreas is, Calypsoval együtt. A falhoz hátráltam, de a harmadik hullám engem is elért. Mintha elfújták volna a gyertyát, a gondolataim, a félelmeim, az álmaim, a céljaim... minden eltűnt, eltűntem én is, egy teljes pillanatra megszűntem létezni, majd egy új világban ébredtem valaki másként.” – Részlet a Tücsök Tihamér történetéből
Fata Morgana
határa
Számos és számtalan
karakter állás
Csillámport szórunk
a hőseinkre
Jelenleg 68 felhasználó van itt :: 0 regisztrált, 0 rejtett és 68 vendég :: 3 Bots
Nincs
A legtöbb felhasználó (117 fő) 2021-02-23, 20:50-kor volt itt.
Minden gyerkőc sorsát a szívemen viseltem. Legyen szó a rosszcsontokról vagy a kisangyalokról. Én sosem tettem különbséget közöttük, s talán épp ezért is tartottak szerethetőnek. De nekem sosem az volt a célom, hogy megszerettessem magam velük. Én csak egy olyan közeget akartam számukra teremteni, melyben boldog életet élhetnek, míg családjukra nem találnak. Pont ez volt a szép a meséjükben. Mindig boldog befejezést kaphattak. Aggódva szorongatom tovább Zora aprócska kezét, míg az orvos meg nem érkezik, így átadom neki a stafétát. Én nem vagyok orvos, ami néhány szitucáióban - mint amilyen az a mostani is-, roppant frusztráló tud lenni. Az alap egészségügyi ellátásokat még meg tudom oldani, de amikor egy gyermek láza nem akar alábbhagyni…fogalmam sincs mitévő legyek. Épp ezért kezdek el topogni egyik lábammal a padlón, míg Yun doktor intézkedik a kislánnyal. - Tudja… Zora mindig sokat betegeskedik. Aggódom, hogy talán komolyabb bajok is lehetnek a háttérben. Megtenné, hogy megvizsgálja rendesen? Vérkép és a többi? - körmeimet a karomba mélyesztem, ahogy továbbra is magam előtt fonogatom kezeimet. Félek, hogy a pici Zorának komolyabb problémái is lehetnek, hiszen mindig is gyengécske volt. Figyelem milyen gyengéden bánik a gyermekkel, melytől szívem ki is hagy egy ütemet. Nem mintha most először találnék férfit ily’ gyengédnek, hiszen Mr Rosenkrantz mindig szeretettel fogadja a gyermekeket. - Hálásan köszönöm, Mr Yun. Megtenné, hogy elmegy értük? Szeretnék Zora mellett maradni az éjszaka folyamán, bár azt hiszem nagyon is sokat segített, hiszen elpilledni látszik a drága. - mosolyom szélesedik, ahogy látom Zora bóbiskoló arcocskáját. A gyógyszer bizonyára kimerítette annyira, hogy el tudjon aludni, s remélhetőleg kiizzadja magából majd ezt a nyavalyát az alvás mellett. - De nem akarnám, hogy egymaga térjen vissza a cidri városkájába. Miért nem marad az éjszakára? Akad elég ágy a kórteremben. - mutatok körbe az ágyakon, hiszen mégiscsak egy árvaházról beszélünk, ahol mindig is kilátástalan számú ágyakra volt szükségünk. Másrészt nem szívesen hagynám a férfinak, hogy ilyen kései órákban oda-vissza ingázzon az északi és déli berkeken át. Pihenje csak ki magát, reggel pedig frissen kelhet majd útnak.
Késő volt ez nem vitás, de orvosként és emberként is tisztában vagyok vele, hogy a betegség nem vár, nem válogat. Bármikor eljön, bármikor lecsap. Az pedig nagyon is kétségbeejtő tud lenni, ha egy kicsi gyermek lesz beteg. Ezért sem hezitáltam, amikor telefonált Zai. Persze magamban hívom csak így… általában Miss Shimoyama a megnevezése, ha találkozunk. Teljes tiszteletlenségnek éreztem volna, ha úgy hívom a keresztnevét, hogy nem ad rá engedélyt. Ismertem már az árvaházat, ahova tartottam így legalább nem tévedtem el. Legalább itt nem akadályozott a hó vagy a csúszós utak miatti rizikó. Bátrabban léptem a gázra, hogy hamarabb megtehessem a fennmaradó távolságot. Megérkezve pattanok ki kocsimból, kikapom orvosi táskámat és már be is csapva azt pittyentem le a zárat. Határozott ám annál sietősebb léptekkel megyek be az árvaház ajtaján és veszem célba a gyengélkedőt, ha jól emlékszem azt mondta a telefonban, hogy Zora beteg. Elég beteges szegény kislány, gyenge szervezettel, ami aggasztó volt egy-egy ilyen betegségnél. Éppen belépnék amikor meglátom Zait… azaz Miss Shimoyamat. - Igazán semmiség Miss Shimoyama. - hajolok meg én is kissé felé tisztelettudóan. Ellépve a nő mellett megyek a kislányhoz miközben hallgatom mit mond és miként ápolta a kicsit. Előveszem a táskámból a sztetoszkópot, ideje meghallgatni nincs e véletlen zörej a tüdejében a kicsinek. - Megesik sokszor, hogy nem akarnak inni a betegek. Jól tette, hogy betakarta. Talán így könnyebben megbirkózik a szervezete a betegséggel. Most már kap majd gyógyszert, remélhetőleg attól hamar talpra áll és újra futkározhat a többiekkel. - próbáltam kissé nyugtatni is a nőt. Közben viszont elcsendesedve kitakarom a kicsit, hogy meghallgathassam légzését. Kedvesen mosolygok a picire. - Meghallgatlak aztán vissza is bújhatsz, rendben? - bíztatom a pici lányt, felültetem finoman és meghallgatom őt. Nagy megkönnyebbülés, hogy nem hallok semmit, több mint valószínű, hogy nagyon csúnyán megfázhatott, ami lázat váltott ki nála, de még nem alakult át tüdőgyulladássá. Finoman fektetem vissza a csöppséget és takarom be alaposan. Kutakodni kezdek a táskámban, hoztam magammal pár gyógyszert, még vényt is, hogy megírhassam a gyógyszert. Így kezdem el leírni mi is kell Zoranak. A nő hangjára felnézek a vállam fölött rá és kicsit megnyugtató mosolyt küldök az irányába. - Kap gyógyszert most tőlem, illetve írok is fel neki. Valószínűsíthetően megfázott egy nagyobb szaladgálás után, esetleg egy hidegebb lehetett egy éjszaka. Idejében elkaptuk a betegségét így nem kezdett ráhúzódni a tüdejére és nem alakult ki tüdőgyulladás. Amit most adok segít lehúzni a lázát. Az antibiotikum pedig megküzd a betegséggel a szervezetének. - nézek le a papírra, és egy másik vényen felírtam neki némi köhögtetőt, egy kis cetlire pedig probiotikumot, hogy ezeket szedje. - Amennyiben köhögne írtam neki köhögéscsillapítót is. - teszem le most még a papírokat a kis éjjeliszekrényre majd előveszem táskámból a gyógyszert. Ideje lesz a kicsinek ezeket bevenni a maga érdekében is. - Ezeket most le kell nyelned, rendben? - kedvesen rámosolyogtam újra Zorara. Majd a pohár vizet is elveszem. A kicsi először nyűgösen nézte a poharat és a vizet is, de végül sikerült beadnom neki. Felálltam amikor újra elfeküdt. Megcirógatom a kicsilány haját. - Ugorjak el kivenni a gyógyszereket? Gondolom nem szeretné magára hagyni. - pillantásom most Miss Shimoyama felé siklik. Szívesen megteszem ezt, hisz nagyon kevés az olyan lelkiismeretes nevelő, mint ő. Hallottam már olyanról, aki egyszerűen hagyta a kicsiket szenvedni, esetleg nem is szólt az orvosnak. Megnyugtatott a tudat, hogy ő más, még tekintete is kedvességet sugall, lehetséges pont ezért szerették a gyerekek ennyire.
A kicsi Zorának már három órája le sem megy a láza, hiába adtam neki lázcsillapítót és takartam be jól, hogy kiizzadja ezt a fránya nyavalyát. Sajnos az ápolónőnk most házon kívül van, így az egyetlen orvos, akire számíthattam Fata Morganaban, az Dr. Yun volt. Már fél órája felhívtam, hogy sürgősen szükségem van rá, ő pedig nem is hezitált, a vonal megszakítása után útra is kélt. Én mindeközben Zora mellett ültem az ágyon és homlokát egy nedves kendővel törölgettem, hogy némileg lehűthessem felhevült testét. Csupán hat éves gyermekről van szó, s gyenge szervezete miatt akármilyen apró vírus le tudja teríteni a lábáról. A gyengélkedő faliórájára pillantva észreveszem mennyi idő is telt el valójában a hívásunk óta, így aggódni kezdek, hogy esetleg az északi időjárás fogott ki Dr. Yun-on. Ám amikor meghallom lépteit a folyosóról, rögtön reményteli arccal kelek fel Zora mellől, hogy egy apró meghajlással köszönhessem meg jöttét. - Köszönöm, hogy ilyen kései órákban is eljött, Dr. Yun. - emelkedek fel előtte, majd elállva az útból vezetem tekintetét a beteg Zorára. - Semmivel sem tudtam csillapítani a lázát, vizet pedig nem volt hajlandó még inni sem. Betakartam, hátha kiizzadja, de a gyenge szervezete miatt állandóan visszaesik az állapota. - két kezemet összefonom magam előtt, miközben kétségbeesetten vizslatom a férfit. Tényleg hálás vagyok neki, amiért hajnali órákban és hajlandó volt kiutazni nem is akárhonnan. Tudom, hogy Fata Morgana némely területe nehézkes évszakkal van megáldva, így a férfi érkezése tiszteletreméltó. Már csak a pici Zoráért aggódok, aki most is dideregve harapdálja ajkait a paplan alatt. - Tud rajta segíteni, igaz? - kérdezek rá óvatosan a háta mögül. Hol rá, hol Zorára pillantok.