I am afraid of what I'm risking if I follow you Into the unknown
Fata Morgana mágiája
jelenleg aktív
„– Hercegnő! Mi történik? Mi ez a varázslat? – Ez egy átok, léteznie sem volna szabad, nem tudom, hogy a nővéreim miféle sötét praktikákat használtak, hogy létrehozzák, de már késő bármit is tenni. – Mi fog történni? – Egy másik világban fogunk felébredni. Mi és mindenki, akit elér az átok. Jól figyelj, Tücsök! Nem fogunk emlékezni arra, kik vagyunk, de ha előbb térnek vissza az emlékeid, mint az enyémek, el kell mondanod, ki vagyok! Tudnom kell! Nem bízok a testvéreimben, többé senkiben, csak benned! – Dehát...! Nem volt időm tiltakozni, kérdezősködni vagy tovább értetlenkedni, mert a pulzálás következő hulláma elérte a hercegnőt. Solana köddé vált, a következő hullámban pedig Notus és Boreas is, Calypsoval együtt. A falhoz hátráltam, de a harmadik hullám engem is elért. Mintha elfújták volna a gyertyát, a gondolataim, a félelmeim, az álmaim, a céljaim... minden eltűnt, eltűntem én is, egy teljes pillanatra megszűntem létezni, majd egy új világban ébredtem valaki másként.” – Részlet a Tücsök Tihamér történetéből
Fata Morgana
határa
Számos és számtalan
karakter állás
Csillámport szórunk
a hőseinkre
Jelenleg 39 felhasználó van itt :: 0 regisztrált, 0 rejtett és 39 vendég :: 3 Bots
Nincs
A legtöbb felhasználó (117 fő) 2021-02-23, 20:50-kor volt itt.
Kezdek belefáradni abba, hogy élesen meghúzzam a határokat. Régóta cipelem a terheimet, a megbukott álmaimat és vágyaimat, a szégyent, amit mások miatt érzek, de ma este megelégelem. Elég volt a tükörből sutyorgó alakból, a kétes gondolatokból, a sikerről való sóvárgásból. Lehajtom a fejemet és egy pillanatra lehunyom a szemeimet. Nekem pillanatoknak tűnnek, kívülről talán kicsit több is eltelik, amíg rendezem a gondolataimat. Nem vagyok eléggé erős ahhoz, hogy elnyomjam a múltbéli életemet, akkor miért próbálok másképp megoldást találni? Miért lenne a végzetembe vésve az örökös harc? Amikor ismét a nőre emelem a pillantásomat, érzem a bőröm alatt végigfutó borzongást. Az alkoholnak eltompítania kellene, de most mégis úgy érzem, hogy az elmémen ülő köd fokozatosan felszállni. Egyre tisztábban látok, ahogy fokozatosan elengedem a kettős érzéseimet. Teret adok Hansnak. Nincs értelme többé elfojtanom. Nem attól leszek jó ember, vagy javítom ki a hibáimat, ha jótékonykodok, vagy jó színben tűnök fel az emberek előtt. Attól még nem fognak szeretni. - Nem gondolja, hogy a gyilkosság túlságosan drasztikus módszer? – billentem oldalra a fejemet egy szórakozott mosollyal. Magabiztosabban nyúlok a vízzel teli pohárért. Még nem iszok bele, csupán magam elé húzom, s bár a kényelmetlen érzést, amely belülről feszíti a testemet, nem tudom elereszteni, de legalább tudatom kitisztul. Nem tudom, hogy a nő tényleg valami varázsszert öntött-e a poharamba, vagy az elfogadás jár ilyen felszabadító érzéssel, de jól esik ismét önmagam lenni. Más talán megbotránkozna a kijelentésein, vagy éppen kihátrálna ebből a beszélgetésből, én viszont nem akadok fenn ezen. Tucatnyi alkalommal eljátszadoztam a gondolattal, hogy miként takarítom el a testvéreimet az útból, és a varázslat hatására Arendelle-ben úgyis azt gondolják rólam, hogy meg akartam ölni Annát. Nem állt szándékomban, de azt nem tagadom, hogy tudnék életet oltani, ha akarnék. A beszélgetés más irányba terelődik. A tarkóm és az ujjaim bizseregnek, a szemeim megdörzsölöm, és elégedettebben szívom magamba a levegőt, ahogy azon jár az eszem, hogy miért is ölelem keblemre a sötétséget ahhoz, hogy a céljaimat elérjem. A nő igazat szól. - Valóban. Okosabban kell játszanom – bólintok elgondolkodva, ahogy fejben megszabadítom magamat azoktól a láncoktól, amelyeket magamra pakoltam. A poharamat az ajkaimhoz emelem. A víz kellemesen hűsítő. Amint a pohár alja halkan koppan a bárpult felületén, úgy fordulok a nő irányába. Fogalmam sincs miféle boszorkánnyal van dolgom – ha nevezhetem annak -, de azt nem tagadom, hogy kellően furfangos teremtés. Szórakozottan elmosolyodok az arcán átsuhanó apró fintor láttán. - Minden nézőpont kérdése – húzom végig a mutatóujjamat a pohár peremén, de a pillantásomat továbbra sem veszem Nestiáról. – A gyilkosság felett is hajlandóak szemet hunyni, ha önvédelemre fogják, pedig ugyanúgy egy emberi élet kioltása. Mégsem bélyegzik meg azt a személyt, aki állítása szerint önmagát védi egy ilyen helyzetben, de ha valaki kedvtelésből tenné ezt, akkor mindenféle szörnyetegnek bélyegzik meg. Megvonom a vállamat, amolyan „Hol igazságos ez?” gondolattal fűszerezve. Engem úgy könyveltek trónbitorlónak és felségárulónak, hogy meg sem hallgatták az én oldalamat. Hol van olyankor az ártatlanság vélelme? Felkelti az érdeklődésemet. Nem tagadom, hogy továbbra is vágyom a jussom után, és tudom, hogy jobb király lennék, mint amilyen a bátyám valaha is lesz. Ettől függetlenül nem hagyom, hogy fejembe szálljon a könnyedén felkínált ajánlat. Most, hogy végre tisztán látok, kevésbé vagyok uralható. - Miféle munkákról lenne szó? Pontosan mit takar, hogy minden vágyam teljesülhet és honnan áll rendelkezésedre ilyen hatalom? Ha valóban ennyire hatalmas vagy, akkor miért egy ilyen helyen vagy? - szegezem neki a további kérdéseimet, bár tagadhatatlanul a gyengepontjaimra tapintott: valóban nem akarok mást, mint tiszteletet, megbecsülést és a koronámat. A vállaimat leeresztve, a hátam kihúzva most már teljes testtel felé fordulok, jelezve, hogy minden figyelmem az övé, de mielőtt bármire is igent mondanék, még akad egy kérdésem, amire választ akarok kapni: - Neked miért éri meg ez az egész? Felmerül bennem az is, hogy vajon szükségem van-e rá egyáltalán? Képes vagyok elérni egyedül a céljaimat? Bármennyire is kecsegtető az ajánlata, nem akarok azonnal választ adni neki. Át akarom gondolni a lehetőségeimet, ehhez pedig jobban kellene ismernem őt, a módszereit és az erejének a határait.
❀ 657 words ;youtube; note: remélem, tetszik majd ❀
Who dumps a prince? Sure, I’m insincere. But for some random guy who talks to reindeer?
Életkor :
24
Akinek az arcát viselem :
Nicholas Galitzine
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Dél (Suncrest)
✦ ✦ ✦ :
Don’t be the monster they fear you are
A tükör mögött :
Lazarus
2024-06-18, 21:32
Ragnar and Nestia
Hallom, ahogy nevet ugyanakkor nincs benne erő, mintha teljesen kiveszett volna belőle. Megfáradt és a nevetést követően egyből a kézfejét a szája elé helyezi és lehunyja a szemeit. Ó, remélem nem fogja teljesen kidobni a taccsot, mert szükségem van rá, hiszen olyan elveszett lélek. Kérdőn emelem rá a tekintetem és várom, hogy elmondja mi sarkallta arra, hogy itt kössön ki a báromban. Persze tudom a végső löketet Sevi adta meg számára, de az volt a legkevesebb. Dolgozott állitása szerint, mégsem tűnik úgy, mintha beletemetkezett volna a munkába. Mégis kedvesen a poharába vizet töltök. Aprót bólintok, hiszen nem az a célom, hogy gerej részeg legyen és később se lehessen vele bármit tenni. - Fortéllyal és egy kis ravaszsággal az ember bármire képes lehet, csak jól kell kevesrni a kártyákat. Vagy esetleg ennél durvábbra gondolt? Mondjuk gyilkosságra?- kissé megemelkedik a szemöldököm úgy meredek rá. Mi a fene? A szépfiús arc mögött egy igazi gonosztevő lapul? Ez lehetséges volna? Magamban hatalmas mosolyra húzódik a szám, mert tudom, hogy ha elérem a célom és az ujjaim köré csavarom, akkor még sok mindent elérhetek vele. Végül az ajkába harapva vesz egy mély levegőt, talán csak elfáradt. Olyan barázdált a homloka, mintha egy életnyi terv és meggondolatlan tett nyomná a vállát. Szegény gyermek. Végül csak elmeséli nekem az életét a hercegecske és még jobban megkedvelem ezt a méladús fickót. Szeretném bizalmasabb mederbe terelni a beszélgetésünket, igy felajánlom a tegezés lehetőségét, mire csak egy bólintást kapok válaszul. - Nem tudhatod előre, de éppen ezért kell minden lehetőséget megragadnod, hogy ha vissza is kerülsz abba a helyzetbe, akkor jobban gyere ki belőle - válaszolok könnyedén és egyre jobban kezdem azt hinni, hogy ő is egy hasonló világból érkezett mint jómagam. Fintorgok egyet, majd megvonom a vállam és folytatom - Ugyan, a jóság eléggé relativ fogalom és vannak olyan helyzetek, amikor a jó érdekében rosszat kell cselekedni. Nem gondolod? - teszem fel a kérdést végezetül, de van egy olyan sejtésem, hogy helyeslő válasszal fog szolgálni. Látom, hogy felkeltettem a kiváncsiságát, ahogy szóba kerül a hatalom, amivel meg tudom ajándékozni. - Nincs csapda, csupán egy-két munkát kellene elvégezned nekem cserébe és minden vágyad teljesülhet. Egy kis csekélység, semmi több az egész. Ennyit talán megér a hatalom, tisztelet és mindez, amire azelőtt is jogot próbáltál formálni, nem? - úgy teszek, mintha tényleg nem lenne több egy kis szivességnél.
Teljesen elveszítem az időérzékemet, és valami azt súgja, hogy fokozatosan kicsúszik az ujjaim közül az irányítás. Mintha csak céltanul hagynám, hogy a tenger dobálja a hajómat, azonban szélcsend van, semmilyen hajtóerő nem ragadja meg a vitorláimat, hogy haladásra késztessen. Ki vagyok szolgáltatva a tenger szeszélyeinek – vagy jelen esetben a bártulaj jó indulatának. Hányni akarok. A párnámba akarom fúrni az arcomat, és el akartam felejteni a mai éjszakát, de attól tartok, ha most feküdnék, akkor is úgy érezném magamat, mintha egy hajón ringanék, ez a gondolat pedig még jobban felkavarja a gyomromat és megszédít. - Unatkozni? – engedek meg magamnak egy kurta, erőtlen kacajt, ami amilyen könnyedén jön, olyan gyorsan fojtom el, mielőtt a vacsorám tartalmát a bárpultra teríteném. A kézfejemet a számnak nyomom, és egy pillanatra lehunyom a szemeimet, mielőtt a nőre pillantanék. – Nem unatkoztam, dolgoztam. Ugyan nem kétkezi munkáról van szó, de a testemet és lelkemet is igénybe veszi egy-egy ilyen éjszaka, amikor a másik felem túlságosan is belelendül a meséjébe, én pedig később arra ébredek, hogy a lakás romokban hever. Sosem jó jel, amikor a harag és a keserűség kéz a kézben járnak, márpedig mindkettő érzelem már-már a mindennapjaim részeivé váltak. - Ez… Igazán figyelmes – felelem csendesen, ahogy a vízzel töltött poharat forgatom az ujjaim között. Nem igazán tudom elképzelni, hogy a mentális betegségeimre pont egy bárban fogok gyógyírt találni, de ha valóban nincsenek a nőnek hátsószándékai – amelyet jelenleg hányingerrel küszködve nem tudok megítélni -, így próbálom nem túlgondolni. - Mégis mire gondol? – pillantok rá kíváncsian, s ha a drasztikus megoldások alatt a gyilkosságra gondol, nos… Magam előtt nem tagadhatom, hogy tényleg szeretném meggyilkolni a legidősebb bátyámat, de ahhoz előtte haza kellene jutnom. Már, ha valóban erre vágyom, ugyanis ha képes lennék elfeledkezni a múltamról, akkor folytatnám a korábban kemény munkával felépített itteni életemet. Annyira nem vonz egy olyan királyság, ahol nem tisztelnek, vagy legalább is, nem akarnának elismerni, ugyanis én állok az örökösödi sor legvégén. Valóban megérné nekem az a sok gyilkosság? Nem tépné szét még jobban darabokra a lelkemet? Az ajkamba harapva szusszantok egyet, és elhessegetem az erőszaknak a gondolatát, pedig a nő igen ügyesen csűri-csavarja a szavakat ahhoz, hogy bogarat ültessen a fülembe. Magam sem miért kezdek el beszélni, de megeredem a nyelvem, és megosztok vele olyan információkat, amelyeket más esetben mélyen eltemetnék magamban. Nem tudom, hogy az alkohol teszi ezt, vagy a nő bűvölt el. A testem és a lelkem is elgyötört, így csak fáradtan bólintok arra, hogy a társalgást tegeződve folytassuk. - Nem számít. Nincsenek a közelemben – ingatom óvatosan a fejemet, arra utalva, hogy a testvéreim miként bántak velem. Apám szörnyetegeket teremtett, mindennek a tetejébe ő maga is az volt. Itt azonban nem érhetnek el a fivéreim, így nincs okom attól tartani, hogy keresztbe tesznek nekem. - És mi értelme az itt felépített sikeres életnek, ha bármikor elveszíthetem? Honnan tudhatom biztosra, hogy nem válik mindez köddé, és nem kerülök vissza abba a helyzetbe, amelyben voltam? – záporoznak a keserű kérdéseim, hiszen semmi nem garantálja, hogy mindez az enyém marad. Most még olyan stabilnak tűnik minden, de mi van, ha ez nem több egy puszta álomnál? Mi történik akkor, ha egyszer felébredek és ismét úgy bánnak majd velem, mint egy kutyával? - Vagy szimplán nem voltam elég jó neki – teszem hozzá grimaszolva, mert bármit teszek, bármennyire is próbálok tökéletes lenni és biztonságos közeget teremteni, Anna mindig azt az ostoba fajankót fogja választani. A jó ég tudja mit lát abban a rénszarvasszagú ősemberben, vagy éppen az a parasztfiú miben különb nálam. Talán sose fogom megtudni. Talán már nem is érdekel igazán. Egyet akarok csak: igazságot. Így nem meglepő, hogy kíváncsian fordulok a nő irányába, amikor hatalommal kecsegtet, mert bizony minél jobban eluralkodnak rajtam a rossz érzések, annál jobban támad fel bennem a kapzsi hatalomvágy. - És mi a csapda? – szegezem neki a kérdésemet, mert tudom, hogy a jótékonysága nem fakad emberszeretetből, hanem biztos van valami hátulütője. Ennyire még nem vagyok sem részeg, sem pedig ostoba, hogy besétáljak egy cselszövő nő karjaiba. Ugyan tölt nekem italt, de amíg nem kapok tőle választ, addig a poharam érintetlen marad.
❀ 669 words ;youtube; note: remélem, tetszik majd ❀
Who dumps a prince? Sure, I’m insincere. But for some random guy who talks to reindeer?
Életkor :
24
Akinek az arcát viselem :
Nicholas Galitzine
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Dél (Suncrest)
✦ ✦ ✦ :
Don’t be the monster they fear you are
A tükör mögött :
Lazarus
2024-03-07, 18:30
Ragnar and Nestia
Hajnalodik és hárman tarózkodunk a bárban Sev, jómagam és egy igen ittas fiatal ember, akiben sokkalta több rejlik, mint azt a csapzott külső mutatja. Az ilyesmit szokásom megérezni és éppen ezért nem is akarom olyan hamar elengedni a kezét. Sev nem szokott csak úgy random embereket beengedni zárás előtt nem sokkal. Egyetért velem, mire elmosolyodom, az Agónia az én drága kicsikém, amiért elég sok mindenre képes vagyok. Megint a pult szélébe kapaszkodik, úgy tűnik a kis vizes ébresztő nem mosta ki belőle az összes alkoholt, amit nem is bánok teljesen. Meg akarom tudni, hogy milyen gyakran kerül ebbe az állapotba. - Talán mindkettő. De ahogy látom Ön is eléggé unatkozhat otthon, hogy itt kötött ki - terelem vissza rá a szót egy apró vállvonást követően. Van egy olyan apró sejtésem, hogy senki se várja haza igazán, igy nem probléma ha még egy darabig lefoglalom. Végre választ is kapok a fel nem tett kérdésemre, úgy tűnik eddig másik bárban tengette az idejét. - Ebben az esetben éppen a legjobbkor nézett be hozzánk. Itt nem szoktuk utálni a vendégeket, sőt szeretünk segíteni nekik, ha tudunk - mosolygok a valaha volt legkedvesebben rá. Minden vágyam meggyőzni róla, hogy ezután jobban teszi, ah elkerüli azt a helyet, ahol nem igazán látják szívesen és az idejét na meg persze a pénztárcáját nálunk költi el. A bemutatkozást egészen gyorsan le is tudjuk, persze egyetlen apró alig látható pillanatra Sevire emelem a tekintetem. A fiú egyből tudja, hogy mi a dolga és el is tűnik a sötétben. A kutakodás és a terepmunka mindig jól áll neki, eddig sosem csalódtam benne. Holnapra az irodámban lesz egy halom hasznos információval Ragnar kapcsán. - A magánéletire mindig van megoldás, ami pedig a családot illeti... az ellen is lehet tenni, igaz kicsit drasztikusabban - válaszolok eléggé sejtelmesen ahhoz, hogy a lényeg érthetővé váljon, de mégse mondjak túlságosan sokat. Rám emeli a ködös tekintetét és idővel beszélni kezd. Minden egyes szavát árgyus szemekkel figyelem, ahogy a mimikáját is, mert az általában sokkalta többet mondd. A "nem érdekel annyira" mögött mindig érdeklődés lappang, amit próbál elnyomni magában, mert túlságosan mély ahhoz a seb. Alsóbbrendű? Ez érdekesnek tűnik, mintha valami hercegecske lenne odabenn, aki ki kívánkozik. Mégis visszatértünk az eredeti családi problémához, ami sokkalta erősebben hat rá, mint azt mondja. Végül megint megmaszirozza fáradt arcát, mintha az elnyomná a benne rejlő sötétséget, amit már nem takargathat tovább. - Egyáltalán nem volt az és nem fáradt. De most, hogy már nem vagyunk idegenek, akár tegeződhetnénk is - ajánlom fel neki egyből, hiszen úgy sokkalta könnyebb meggyőzni mindenféléről, mielőtt bármit mondhatna egyből folytatom - Sajnálom, hogy a testvéreid ilyen gonoszok voltak veled. Nagyon nehéz gyerekkort tudsz magad mögött, de mint mondtad nézd sikeres életet építettél magadnak. A menyasszonyod nem tudja, hogy mit vesztett. Lehet, hogy tudok segíteni abban, hogy elfogadjak, tiszteljenek és megkapd azt, amihez jogod van. Az átkokat pedig mindig meg lehet törni, hiszen mindig van egy kiskapu. Sőt, valószínű tudok rajtad segíteni - mosolyom kiszélesedik és megint megtöltöm az üres poharát, persze nem valami erős itallal. Szegény pára ő is csak igazságot akar a saját történetén belül, ahogy mindenki más, akit elárultak és kihasználtak. Persze a zilált elméje még kapóra jöhet, mintha kettősség uralkodna benne, amivel képtelen megbirkózni. Szívesen elő hozom a rejtett oldalát ami nagy dolgokra hivatott.
Borzasztóan érzem magam. Nem csupán az alkohol miatt, amely ellen lázadozott a szervezetem, hanem úgy érzem kicsúszik az irányítás a kezeim közül. Minél jobban megelevenedik előttem a történet, amelyet magamba temetek, annál fájdalmasabban kínoz a gondolat, hogy el lennék átkozva. Az egész életem egy katasztrófa: tizenharmadik fiúnak lenni az öröklési rendben, már szörnyű. A tizenhármas szám önmagában balszerencsésnek számít, arról nem is beszélve, hogy én sose lehetek olyan, mint apám, vagy a fivéreim. Ez pedig még inkább hátráltat. Hiába próbálnám elérni, hogy bárki is engem lásson, vagy szeressen, egyszerűen lehetetlenségnek hat. Egy múló ábránd csupán, semmi több. Ráadásul arról nem is beszélve, hogy nem szeretném a hölgy idején rabolni a problémáimmal. Bizonyára akadnak más részeges ostobák, akiket egész nap hallgatnia kell, nem akarok egy lenni közülük. - Lehet, hogy igaza van – felelem halkan, miközben próbálom egyben tartani magamat. Hirtelen olyan érzésem támad, mintha egy hajón ringatóznék, így kénytelen vagyok ismét megragadni a pult szélét, hogy megtartsam magam. - Szóval, maga szeret jótékonykodni, vagy pusztán csak unalmasnak találja az otthonlétét – emelem fel a fejemet, amikor megszűnik az imbolygó érzés. Egyébként abszolút megértem őt, én is sokat virrasztok éjjelente, így néha nehezemre esik kikelni az ágyból, mégis megteszem, mert kötelességeim vannak. Cserébe pedig örökké fáradtnak érzem magam. - Nos, eddig csak olyan csaposhoz volt szerencsém, aki utál – utalok a szőke mamlaszra, ugyanis Summernek hiába akarnám elmondani a problémáimat, amikor az egyik kapcsán ő maga is érintett. Félek, hogy nem feltétlenül értené meg a velem történteket. Leteszem a poharamat, hogy elfogadhassam a felkínált jobbot: - Ragnar, Ragnar Rosenkrantz. A bemutatkozást követően hasonlóképpen emelem fel a poharamat. A megjegyzése azonban megakasztja a mozdulatomat, és nem jutok el az ivásig. Helyette visszahelyezem a pultra a poharamat. - Ezekre nem hiszem, hogy lenne megoldás. Családi és magánéleti ügyek – ingatom a fejemet, majd magamban rágódva ismét a nőre pillantok. Ha tényleg ennyien öntik ki neki a szívüket, akkor én is tehetnék egy próbát. Talán nem is fog emlékezni rám néhány nap múlva. - De legyen. Próbálok rövid lenni – adom be a derekamat, és egy kis időre elhallgatok, de csak addig, amíg összeszedem a gondolataimat. Az ujjaimmal a pohár szélét simogatom, miközben a nő arcát fürkészem. Meggyőzöm magam, hogy beszélni kezdjek. - Összetett probléma. Egyrészt, nagyon sok testvérem van és én vagyok a legkisebb, szóval amíg nem költöztem el tőlük, addig jó ötletnek találták, hogy mindig belém rúgjanak, apám pedig soha nem állta az útjukat, hanem a gyerekeit lényegében egymás ellen uszította. Ez már nem is érdekel annyira, felépítettem a magam sikeres életét, viszont a születésem óta olyan érzésem van, mintha ellennék átkozva, de ezt az átkot azóta érzem erősebbnek, hogy a menyasszonyom otthagyott egy ostoba alsórendű senkiháziért. Én pedig nem akarok mást, csak megkapni azt, ami születési jogomtól fogva az enyém lenne, elvégre egyik testvérem se lenne jó vezető. Ők nem törődnek senkivel önmagukon kívül. Azt akarom, hogy elfogadjanak és tiszteljenek azért, aki vagyok. – Magam sem tudom mitől ered meg a nyelvem, de eleinte próbálok óvatosan fogalmazni, mégis ahogy haladok előre a történettel, úgy érzem, ismét Hans vagyok, nem pedig Ragnar Rosenkrantz. A homlokomat és az orrnyergemet masszírozgatva felhajtom a pohár alján lévő italt, utána pedig bocsánatkérően a nőre pillantok. - Elnézést, bizonyára követhetetlen volt. Nem is akarom tovább fárasztani. – Talán jobb lenne, ha most tényleg távoznék, mert így is túl sokat osztok meg vele. Ráadásul, nem akarom, hogy a rosszabbik oldalam felém kerekedjen. Eddig remekül megfékeztem, a lakásom falai közt tartottam egy írógép segítségével, mégis valahogy beférkőzik az bőröm alá és eggyé akar válni velem. Én megtagadom azt az oldalamat, ettől függetlenül úgy jár a nyomomban, mint egy kísértet, amelytől nem lehet megszabadulni.
❀ 597 words ;youtube; note: remélem, tetszik majd ❀
Who dumps a prince? Sure, I’m insincere. But for some random guy who talks to reindeer?
Életkor :
24
Akinek az arcát viselem :
Nicholas Galitzine
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Dél (Suncrest)
✦ ✦ ✦ :
Don’t be the monster they fear you are
A tükör mögött :
Lazarus
2023-11-27, 15:14
Ragnar and Nestia
Tik-tak az idő egyre csak telik vagy inkább fogy? Én se várok a végtelenségig, egy ideig kedves, segítőkész anya vagyok, de ha nem kapok érte semmit, akkor hamar bedühödök. Mégis kitartóan nézem a kései látogatót, aki egészen sok titkot rejteget. Szegény mélabús lélek. Bárkivel előfordul, hogy felönt a garatra, hiába mondja azt, hogy ő nem engedheti meg magának. A legtöbb tehetősebb férfi mind ezt mondja, hogy akkor oda a presztízsének, de engem a legkevésbé sem érdekel. Végre sikerül kicsikarnom belőle egy mosolyt, ha nem is a legőszintébb. - Ki mondta, hogy nem az? Egy hely csak annyira varázslatos, amennyire azzá teszi a tulajdonosa - könnyedén ejtem ki a szavakat, majd végig pillantok rajta, hátha a veséjébe látok. Tudni akarom, hogy máskor is előfordult nála ez az állapot, hátha többet is ki lehet belőle hozni és elkezd végre csicseregni. - Sokkalta jobb a bárban segíteni másokon, mint egyedül bámulni a négy falat. Tudod az éjszakázás teljesen felborította a bioritmusom - valahol igazat mondok, mert a bár zárása után általában órákig még a papírokkal foglalatoskodom, mire megtalál az álom. Újra a gondolataiba merül, majd kirázza a hideg, mintha egy rémálomból ébredt volna. Mégis összekoccannak a poharak és beleiszik az ingyen italba. - Miért ne tenném? Nem tudta, hogy a csaposok elsőszámú pszichológusoknak számítanak? De ha már itt tartunk... A nevem Nestia - nyújtom felé a jobbomat, hogy ne legyünk ismeretlenek egymás számára a továbbiakban. Ha viszonozza a bemutatkozásom egy mosollyal az arcomon iszom egy újabb kortyot. - A probléma pedig csak addig számít annak, míg nem találja meg a megfelelő megoldást - teszem hozzá könnyedén, mégis kicsit sejtelmesen. Nem akarok ajtóstol a háznak rontani, hagyom hadd kezdjen el magától beszélni. Ugyanakkor azt is tudom, hogy több időre lesz szüksége egyetlen kortynál. Mégis, ha Sevi beengedte zárás után, akkor sokkalta több van benne, mint az elsőre látszik és a hasznunkra válhat egy-két ügyben. Különben páros lábbal rúgtuk volna odébb, az Agónia közelébe se jöhetett volna.
Kellemetlen érzés másoknak nehézséget okozni, még zúgó fejjel is érzem, hogy nem kellene itt lennem. Átlagos éjszakákon a rémálmok és az alkohol egyvelege nem kerget ki az otthonomból, de a mai éjszaka másnak tűnik. Talán a borzasztó ébresztő után kapott, kellemesebb hangnem az mely egy pillanatra megállítja a velem együtt forgó világot, vagy csupán értékelem, hogy a világon akad valaki, aki képes kedvességet tanúsítani irányomba. Az elmém ködös, nem tudom hirtelen megállapítani, hogy hátsószándékai vannak velem szemben, vagy tényleg rendes akar lenni, de nem is érdekel. Túlságosan mélyen ülök az önsanyargatás mocskában ahhoz, hogy egy álcázott számító mosoly is jól essen. - De… - kezdek bele a mondatba mielőtt egy fásult sóhajjal félbeszakítanám. – Én nem engedhetem meg magamnak. Hangom halk, olyan fáradtnak érzem magam, mintha éveket öregedtem volna egy éjszaka alatt. Nem fejtem ki a gondolatot, pedig a szavaim mögött megbúvó jelentések sokkal komolyabbak, mint elsőre hinnék. Figyelnem kell a jóhíremre. Figyelnem kell arra milyen példát mutatok a gyerekeknek és az olvasóknak. És nem utolsó sorban nem szabad elfelejtem, hogy egy herceg sosem mutatkozhat züllöttnek. Ezeket az aggodalmakon nem osztom meg vele, hallom eleget barátomtól, aki folyton próbálja tartani bennem a lelket a maga sajátos módján. - Bárcsak valóban olyan varázslatos hely lenne, mint amilyennek lefesti – mosolyodok el fanyarul, miközben kiegyenesítem a testtartásomat, de ettől csak még jobban elfog a szédülés. – Abban viszont igazat kell adnom, hogy egyedül valóban nem jeleskedem a problémamegoldásban. Már, ha éppen a saját ügyeimről van szó. Minden problémájának fel tudom göngyölíteni a forrását, tudok tanácsot, vigaszt vagy megoldást nyújtani, de a saját démonaim napról napra felém kerekednek. Elnyújtott mozdulatokkal masszírozgatni kezdem a homlokomat. Bárcsak ne lennék ilyen ostoba, és tudnék mértéket tartani! - Valóban a nyomoromat akarja hallgatni ilyen kései órán? Értékelem az italt és a társaságát, de nem kellene kiteregetnem a szennyest idegeneknek, arról nem is beszélve, hogy az Ön helyében, már rég hazaküldtem volna magamat – veszem kezembe az előttem heverő poharat, és elmélázva bámulok az aljára. Mégis ki olyan őrült, vagy túlzottan empatikus, hogy az éjszaka kellős közepén elviselje a gyötrődéseimet? Őt nem várják otthon haza? Tulajdonképpen… Jobban belegondolva, én sem kívánkozok haza. A falak között káosz uralkodik, a ház lenyomata annak az őrületnek, amely bennem dúl. Megborzongok. - Az új ismeretségre – koccintom össze finoman a poharainkat, és borús gondolataim hatására mégis belekortyolok a keverékébe. Némám ízlelgetem az italt, ha pedig nem szól hozzám, egy idő után magam töröm meg a csendet. - Miért csinálja ezt? Miért akar ennyire meghallgatni? Hisz nem is ismer… - Személyesen legalább is egyáltalán nem, hacsak nem olvasta a könyveimet és verseimet, akkor valóban nem sokat tud rólam. Ahogy a nőre pillantok, a tekintetem tele van kétellyel, elvégre nem értem a motivációját. Általánosságban elmondhatom magamról, hogy remekül olvasok emberekben, de az alkohol tompítja az érzékeimet, lustává tesz, és valamiért egyáltalán nem igaz, hogy olyan magasan fenntartsam az engem óvó falakat.
❀ 472 words ;youtube; note: remélem, tetszik majd ❀
Who dumps a prince? Sure, I’m insincere. But for some random guy who talks to reindeer?
Életkor :
24
Akinek az arcát viselem :
Nicholas Galitzine
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Dél (Suncrest)
✦ ✦ ✦ :
Don’t be the monster they fear you are
A tükör mögött :
Lazarus
2023-11-07, 15:42
Ragnar and Nestia
A bár már zárna, de egy újabb látogató miatt nyitva tartunk, szerencsére nem vagyok egyedül, nem mintha szükségem lenne védelemre, de Sevi mosolya túlságosan sokat sejtető volt. Az a gyerek egyszer vagy a vesztemet okozza vagy a győzelmem. A vendégünk itala felett alussza az igazak álmát így nincs mit tenni megy az ártatlan lövés, amivel éberebb állapotba rázom. Ó, szegény elveszett pára még fintorog is egyet, miközben megszabadul a maradék frissítő víztől. Angyali képpel az arcomon szemlélem a velem szemben ülőt és várom a reakcióját a kérdéseimre. Ó egészen rendes gyerek ő, nem hagyja kárba veszni a kiöntött italt, ez már egy jó pont nálam. - Ennél rosszabbakat is látott már ez a bár. Bárkivel előfordul - vonom meg a vállam egy mosollyal. Kérdőn felemelem az egyik szemöldököm, hiszen nem a legbiztosabb a dolgában. Mennyire szeretem az ilyen elveszett lelkeket. Szemeim felcsillannak a csodaszer hallatán, hiszen olyan vagyok akár egy jó anya. Tényleg sokat ihatott máshol, ahogy a homlokát dörzsöli. Ó azok az apró cseprő problémák, mindig olyanokkal jönnek és a segítségem kérik, amiért később elveszem a jussom. - Az Agóniában mindenen tudunk segíteni, legyen szó fájdalom elleni csodaszerről vagy probléma múlasztásról. Ahogy látom eddig egyedül nem jártál sikerrel - pillantok végig alkoholtól ázott arcán. A ház ajándéka, ha maradsz még egy kicsit és elmondod milyen démonok üldöznek - válaszolok könnyedén, majd mielőtt bármit szólhatna vagy leléphetne egyből keverek neki egy fél literes pohárba egy szíverősítőt és elé tolom. Ez ébren fogja tartani és megereszti eléggé a nyelvét. Alig tartalmaz alkoholt, leginkább víz, egy kis citrom és egy csipetnyi varázslat. Úgy teszek, mint aki nem veszi észre a semmibe hessegető kezét, viszont elraktározom későbbre ezt az információt. Szegény mélabús lélek... olyan kis apró, elveszett és befolyásolható.A legjobb fajta, amihez különösen jó szeme van az én drága "kisfiamnak". Ha ez jól sül ki mindenképp érdemel egy dicséretet. Közben magamnak is töltök egy pohárba vizet egy csipetnyi citrommal és limeal, hogy kellően figyelhessek. - Az új ismeretségre - tartom a poharam az övé felé.
Az utolsó pillanatban sikerül belekapaszkodnom a bárpult szélébe, miközben az alattam lévő szék ijedtségemben vészesen kibillen. Ahogy felpillantok, fogalmam sincs hol vagyok, vagy miként kerültem ide, csupán ködös emlékeim vannak arról, ahogy az utcát járom, illetve még haloványan emlékeztem annak a személynek a sziluettjére, aki beengedett engem. Fintorogva törlöm le magamról a vizet, miközben álmos zavarodottsággal pillantok fel a nőre. A hangok továbbra is duruzsolnak a fülemben: régen elhangzott beszélgetések és elfojtott gondolatok egyvelege tör magának utat újra és újra, ezzel fájdalmat okozva nekem. A nyakamat ropogtatva, kényelmetlenül egyenesedek ki ültömben, azonban a hirtelen mozdulatok nem tesznek jót, így ismét kénytelen vagyok megkapaszkodni. - Elnézést kérek… Nem szoktam ilyen lenni – felelem rekedten, miközben a korábban kiöntött italomért nyúlok és felhajtom azt. Mindenképpen ki kell fizetnem, akkor nem mindegy, hogy én iszom meg, vagy a lefolyóban végzi az alkohol? A kettő között egyébként is mesés párhuzamot lehetne vonni… - Mondhatjuk úgyis – teszem hozzá, ahogy a pultra könyökölök, és a mutatóujjammal a pohár peremén kezdek körözni. Szeretnék aludni, erős késztetést érzek arra, hogy haza sétáljak és bedőljek a párnáim közé abban a reményben, hogy reggel többé nem kelek fel. Minden éjszakát így töltök, és mégis rám virrad a hajnal… - Hacsak nem tud valami csodaszert a fejemre, akkor attól tartok, semmi nem tud segíteni – mosolyodok el fanyarul, ahogy a halántékomat kezdem el masszírozgatni. A fejfájásom ettől az alkoholmennyiségtől nemhogy javult volna, hanem csak rosszabbá vált. - Vagy ha nem tudja elmulasztani a problémáimat, nem hiszem, hogy élni tudnék az ajánlattal – teszem hozzá akaratlanul. Annyi, de annyi minden nyomja a lelkemet. Dolgok, amelyekről nem szokásom beszélni, de az alkohol megereszti a nyelvemet, így a zsebemben lévő tárcámért nyúlok, mielőtt már bármi butaságot művelnék. - Mennyivel tartozok? – mutatok az üresre pohárra, hiszen eszem ágában sincs fizetés nélkül távozni. Ennyire még józan vagyok, hogy a jó híremre megpróbáljak odafigyelni, bár a nő szemében már biztosan lejárattam magam a szánalmas viselkedésemmel. Jól mondod, Hansy. Szánalmas vagy! Akaratlanul is hessegető mozdulatot teszek a kezemmel, pedig ezeket a hangokat nem tudom úgy elűzni magamtól, mint a bosszantó legyeket.
❀ 340 words ;youtube; note: remélem, tetszik majd ❀
Who dumps a prince? Sure, I’m insincere. But for some random guy who talks to reindeer?
Életkor :
24
Akinek az arcát viselem :
Nicholas Galitzine
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Dél (Suncrest)
✦ ✦ ✦ :
Don’t be the monster they fear you are
A tükör mögött :
Lazarus
2023-09-09, 17:23
Ragnar and Nestia
Már egészen későre jár, mégis eredményesnek érzem a mai napot. Délelőtt Tritont dolgoztattam és a fiúk szemmel tartották őt, míg a magam útját jártam és feltérképeztem a lehetőségeimet. Richarddal lévő utolsó találkám érdekes véget ért, sok újdonságot fedeztünk fel és mellette még fegyverszünetet is kötöttünk. Gyűlölni akarom a szívem mélyéről, de a múlt lángja nem akar kialudni és fel-fellobban, mintha még dolgunk lenne egymással. Persze tudom ezek csak hiú ábrándok, amik egy naiv lány tévképzetei, hiszen az a ő, aki egykor voltam sosem lett volna szerelmes. ő tudta, hogy érje el, amit akar és ehhez bárkit kihasznált. Természetesen én se voltam rest mindenen átgázolni, hiszen anno átvertem a társam és önmagamat helyeztem előtérbe. Akartam, amit akartam és nem érdekelt, hogy mit kellett tennem hozzá, ahogy most sem. Az áldozataim listája nagyon hosszú és nem érdekel, ha még egy névvel ki kell egészítenem. Így nyertem el mindent Tritontól és tettem földönfutóvá. A bárt is hasonlóképpen nyertem el, egyetlen papírcsere és minden az enyém lett. Egyetlen dolgot viszont nem kaphattam meg és az teljhatalom. Ahhoz szükségem van szövetségesekre, akik hasonló gondolkodással rendelkeznek, mint én... gonosztevőkre van szükségem, amilyen én magam is voltam abban az előző életben. Szemet is vetettem egy déli hölgyre, aki közel olyan erős, mint én. Talán egy másik életben ő is gonosztevő lehetett. De sajnos elvonja a figyelmét egy férfi, egy ostoba, semmirekellő hím... A lehető legjobb tervet próbálom kieszelni, hogy iktathatnám ki a képből az oda nem illő darabot. Gondolataim közepette törölgetem a pultot most, hogy az utolsó vendég is távozott. Mindjárt itt a zárás ideje. Éppen a kulcsaimat keresem elő, amikor beszédeleg az ajtón egy fiatalember. Kissé kérdőn megemelkedik a szemöldököm, de az ajtóban meglátom Sevit és azt a semmivel össze nem téveszthető pillantását, amivel jelzi felém, hogy adjunk inni szegény párának. Egyenesen a pulthoz szlalomozik, felmászik a bárszékre és a pulton pihenteti a fejét. A piát még sikerül kikérnie, de meginni nem tudja, mert ott helyben elalszik. nagyot sóhajtok és magamhoz veszem a szódapisztolyt, majd megnyomom a ravaszt, amit egyenesen a fiúnak célzok. Ha már ide ette a fene, akkor fogyasztania kell, nem vagyunk jótékonysági szervezet. - Hosszú éjszaka? - teszem fel a kérdést a pultra könyökölve hatalmas mosollyal az arcomon - Ha elmondod mi a baj és megígéred, hogy nem alszol be újra, akkor adok neked valami ütőset - teszek neki egy vissza nem térő ajánlatot, amivel remélhetőleg élni fog vagy rövid úton pengedítem ki az Agóniából.
Hans. Hans. Haansy. Emlékszel? Emlékszel azokra a napokra, amikor úgy tettünk, mintha nem léteznél? Hagyjatok! Kérlek, ne… Ne bántsatok! Ne üssetek meg! Hansy, Hansy, nem menekülhetsz mindig anyánk szoknyája mögé! Légy férfi! Milyen kár, hogy téged soha senki nem fogsz szeretni, Hansy… Tudod, Hansy, tizenketten vagyunk előtted a trónöröklésben. Ez tudod mit jelent? Neked nincs jövőd. Elég. Elég… Kérlek, elég már. Elég lesz. Mi a baj öcskös? Talán bosszant, hogy nem jött össze a kis terved és hazaküldtek lóürüléket lapátolni? Nem mi tehetünk róla, hogy egy semmirekellő vagy… NEM VAGYOK SEMMIREKELLŐ! Le kellett volna szoknom az ivásról. Az alkohol eddig hű barátom volt éjszakánként, támogatott a kreatív ötleteim megvalósításában, s most pedig előhozták a démonjaimat. A démonjaim hol a saját hangomon, hol atyám és a fivéreim hangján szólaltak meg, kegyetlenül felszaggatva azokat a mélyen eltemetett emlékeket, amelyekkel nem akartam foglalkozni. Mégis, mintha minden egyes szavuk belevésődött volna a tudatomba, ütéseik erejébe a mai napig összerezzentem, vagy pedig tombolni kezdtem tőlük. Odakint fényesen ragyogott a telihold, amikor behúztam a függönyöket. A nyomasztó, mellkasomra telepedő érzés azonban akkor elkísért, ahogy felriadtam az álmomból, mintha sose ébredtem volna fel. Végtére is, csupán elfojtottam és hétlakat alá zártam minden bánatom. Ahogy álmosan a tükörbe pillantok, és ismét a mesefigura vonásai bontakoznak ki előttem, valami eltör bennem. A harag fokozatosan veszi át az uralmat a testem felett, és ismét a berendezés bánja a kitörő impulzusokat. Törik a szék lába, oda a tükör, alkohol és vér csorog a kezeimről, a fejem hasogat, és hirtelen szörnyen szűkösnek tűnik a négy fal között. Nem kapok levegőt. Menekülni akarok az otthonomban rejtőző árnyékoktól, az emlékeim fogságától. Csak arra vágyok, hogy ne érezzem ezt a fajta szorongást.
Az elmém ködös, a járásom bizonytalan, ahogy a városban botorkálok. Talán néhányan azt hiszik, hogy megőrültem, vagy csak azt, hogy jó estém van. Beszélni akarok Summerrel, mivel Freyához nem mehetek tanácsért, így nem sok választási lehetőségem marad. Azonban mire a bárhoz érek, akkor tapasztalom igazán, hogy mennyire elszaladt az idő, hiszen az épület zárva van. A hangok a fejemben azonban egy pillanatra sem csillapodnak, így ismét útnak indulok, bízva abban, hogy találok egy helyet, ami még nyitva van, és segíthet felejteni. Az esetek többségében mindig elrejtem a gyengeségeimet, de a mai éjszaka nem tudom visszaszerezni a kontrollt, csupán sodródok az árral, amíg egy nagyjából velem egyidősnek tűnő férfi szívélyesen be nem terel egy másik bárba. Nem is figyelem, hogy hova lyukadok ki, csupán félig az asztalra dőlve kérem ki az alkoholt. Az alkohol tompít és álmosít. A hangok egyre hallgatagabbá válnak, azonban úgy ragadnak le a szemhéjaim is. Nem emlékszem, hogy végre az asztalra dőlve mennyi idő esik ki az életemből, de arra igen, hogy koránt sem kellemes módszerrel keltenek fel.
❀ 447 words ;youtube; note: remélem, tetszik majd ❀