I am afraid of what I'm risking if I follow you Into the unknown
Fata Morgana mágiája
jelenleg aktív
„– Hercegnő! Mi történik? Mi ez a varázslat? – Ez egy átok, léteznie sem volna szabad, nem tudom, hogy a nővéreim miféle sötét praktikákat használtak, hogy létrehozzák, de már késő bármit is tenni. – Mi fog történni? – Egy másik világban fogunk felébredni. Mi és mindenki, akit elér az átok. Jól figyelj, Tücsök! Nem fogunk emlékezni arra, kik vagyunk, de ha előbb térnek vissza az emlékeid, mint az enyémek, el kell mondanod, ki vagyok! Tudnom kell! Nem bízok a testvéreimben, többé senkiben, csak benned! – Dehát...! Nem volt időm tiltakozni, kérdezősködni vagy tovább értetlenkedni, mert a pulzálás következő hulláma elérte a hercegnőt. Solana köddé vált, a következő hullámban pedig Notus és Boreas is, Calypsoval együtt. A falhoz hátráltam, de a harmadik hullám engem is elért. Mintha elfújták volna a gyertyát, a gondolataim, a félelmeim, az álmaim, a céljaim... minden eltűnt, eltűntem én is, egy teljes pillanatra megszűntem létezni, majd egy új világban ébredtem valaki másként.” – Részlet a Tücsök Tihamér történetéből
Fata Morgana
határa
Számos és számtalan
karakter állás
Csillámport szórunk
a hőseinkre
Jelenleg 89 felhasználó van itt :: 0 regisztrált, 0 rejtett és 89 vendég :: 3 Bots
Nincs
A legtöbb felhasználó (117 fő) 2021-02-23, 20:50-kor volt itt.
Az idő észrevétlenül telt körülöttük, Halál számára mégis olyan állandónak tűnt ez az állapot, mint akit egyáltalán nem érintett az elmúlás. Pedig számtalan lélek között fordult meg, olykor-olykor évek múltával tért vissza egy adott kisvárosba vagy falvacskába és keserűen tapasztalta, hogy a gyermek, akit utoljára látott ottjártakor azzá az idős emberré vált, akit utolsó útjára kísért. Nem érintkezett túlságosan sokat a halandókkal, nem is ez volt a feladata, így az élők mindig is távolinak, elérhetetlennek hatottak számára, amíg el nem teltek felettük utolsó perceik. Emily magányosan teltek volna, ha az ordas nem érezte volna a hívószót, amely a haldoklóhoz irányította. Egy pillanatra megfordult a farkas fejében, hogy vajon mennyire válik majd érezhetővé a gyász, a fiatal lány halála okozta hiány mit bolygat majd meg a városiak szívében, de már nem maradhatott, hogy kiderítse. Sosem maradhatott sokáig az élők között, s a lelkekkel sem tölthetett több időt a szükségesnél. - Ó, igen! A keresztények és a naiv képzeleteik – szólalt meg a farkas szórakozottan, hiszen ő pontosan tudta, hogy utána mi fog várni az eltávozott lelkekre. Nem létezett menyország, senkinek a szelleme nem emelkedhetett égi magasságokba. A világuk nem ilyen volt, de ezt nem fejtette ki Emily számára, hiszen hamarosan az ő szemei elé tárulhatott az Alvilág. - Alapjáraton nem vagyok erőszakos. Mindenkit másik formában látogatok meg ugyan, de ez nem jelenti azt, hogy mindenkit meg akarnék rémíteni. Mi értelme lennem kegyetlenkednem például egy gyermekkel, amely tífuszban halt meg? Nem tett az élete során semmi rosszat, így nem lett volna igazságos úgy bánnom vele, mint egy gyilkossal – emelte komor tekintetét a fiatal nőre, ahogy egyfajta magyarázatot próbált fűzni ahhoz, hogy hatalmas különbségek voltak lelkek között. Ettől függetlenül Halál úgy tartotta, hogy az életből való távozás előtt mindenki azt kapta, amit megérdemelt. - Sosem hagynám, hogy egyedül menjetek végig ezen – jelentette ki rekedt hangján, bár azt nem tette hozzá, hogy ez volt a kötelessége, hiszen a kötelesség mellé némi empátia is társult. Ritkán mutatkozott meg ugyan ez az oldala, amely törődni látszódott az eltávozókkal, de nem tagadhatta le, hogy létezett ez az énje. - Mindenki odakerül, nincs különbség – magyarázta végtelen türelemmel, hiszen korábban nem fejtette ki a gondolatmenetét az elmúlást követő eseményekről. Emily nem ismerhette a helyet, hiszen az Alvilág működését titokban tartották, s csupán azok nyerhettek bebocsájtást ebbe a bonyolult, összetett világba, akiket Hádész maga is érdemesnek tartott. - Igen, a háromfejű kutya – bólintott válaszolván a kérdésre, bár nem értette, hogy Emily miért érezte elragadtatva magát Cerberus hallattán. Az a kutya hatalmasnak és félelmetesnek tűnt mások szemében, talán néhányan még Halálnál is borzasztóbbnak tartották. Kíváncsian figyelte, amikor a nő elengedte a mancsát, és egy fadarabot szúrt a földbe. Nem értette miért, amolyan szentimentális gesztusnak gondolta mindezt, de nem érezte, hogy bele kellett volna ütnie a dolgát. Amikor Emily készenállt, ismét a mancsába temette apró kezét, hogy elindulhassanak a hosszú útra. - Én köszönöm, hogy nem nehezítetted meg a dolgomat, és még egyszer sajnálom – felelte fanyar mosollyal. Még egy ideig elkísérte Emilyt, a Sztüxhöz érve mivel nem akadt más, aki vállalhatta volna ezt a feladatot, megfizette a révész jussát, hogy némi idő teltével elköszönhessen a nőtől, és folytassa magányos feladatát.
Yet the pain here that I feel. Try and tell me it's not real. It seems that I still have a tear to shed
Furcsa mód megnyugtató volt a Halál jelenléte, ugyanakkor egyáltalán nem igy képzeltem. Mindig azt tanítottak, hogy a halál félelmetes és ha az ember visszafogott, az úrnak tetsző puritán életet él, akkor békére lelhet. Persze ezt az egyház mondta leginkább, ami nem vágott egybe azzal a pompával, amit a nemesek megengedhettek maguknak. - Valami olyasmi. Talán abban a tudatban voltam, hogy számot kell vetnem az életemről és vagy a mennybe vagy a pokolba kerülök - válaszoltam megvonva a vállaimat. A mosolya egyáltalán nem rémitett meg, volt benne valami megfoghatatlan játékosság. Másfajta életforma. Ez eléggé érdekesnek hangzik ahhoz, hogy várjam a következő fejezetet, mert úgy tűnik ez még csak a kezdet. Valami teljesen újnak a kezdete, amit még nem érthetek igazán. Mégis szóba kerül miért érzem azt, hogy csalódást okoztam, amivel úgy tűnik a farkas nem igazán ért egyet. Kissé oldalra fordítom a fejem, úgy szemlélem őt a szavait követően. Talán igaza van és csak én gondolom túl az egészet, mégis ismerve a szüleimet tudom mennyire fontosak nekik a külsőségek. Sose gondoltam volna, hogy a halálom után ilyen elgondolkodtató eszmecserékben lesz részem, de valahol egyáltalán nem bánom. - Egy gyilkossal senki se tudna kedves lenni. Inkább az megdöbbentő számomra, hogy tudsz ilyen lenni, amilyen velem vagy. De örülök neki, hogy itt vagy és nem egyedül kell átmennem ezen az egészen - fáradtan rá mosolygok, majd elgondolkodom rajta mégis mit érdemel a lelkem. Persze egyből kapok tőle választ, mire megint elgondolkodom és csak aprót bólintok. Szeretném megfogadni a tanácsát, bár nem értem miért kellene tőle félnem. A testem a sírban köt ki, mire egyre csak a holdat szemlélem, míg el nem tűnik az egész és egy földkupac mard a testem helyén. Már csak az érdekel, hogy a továbbiakban mi fog történni velem. A Halál mancsát nyújtja felém, amit készségesen el is fogadok. - Az Alvilágba? - kérdezem kissé ostobán, majd rá emelem a tekintetem - Ő az a kollégád, akitől nem kell félnem? Maga Cerebrus a görög mitológiából? - kissé szkeptikus a hangom, mégis mosolyra késztet a tudat, hogy találkozhatok egy igazi legendával. Egyetlen pillanatra elengedem a hatalmas mancsot és egy ujjakra emlékeztető fadarabot szúrok a földbe, mintha az az ujjaim folytatásai lennének. Szeretném, ha nem csak egy jelöletlen földdarab lenne belőlem. - Most már mehetünk - újra hatalmas mancsába helyezem apró kezemet. Nem tudom meddig fog elkísérni, de teljesen megbízom benne. Tudom mellette az alvilágban sem érhet veszély. - Köszönöm, hogy az utolsó perceimben mellettem voltál és most se hagysz magamra - teszem hozzá mielőtt átlépnénk az általa nyitottátjárón.
Yet I feel my heart is aching
Though it doesn't beat it's breaking
Zenedoboz :
And I know that I am dead
Yet the pain here that I feel Try and tell me it's not real
It seems that I still have a tear to shed
Akinek az arcát viselem :
Eva Green
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Észak (Frostcall)
Kereslek, de nem talállak :
✦ ✦ ✦ :
A tükör mögött :
Vic
2024-02-05, 12:31
Emily & Death
A frissen eltávozott lelkek mindig másképp reagáltak: megrémültek, pánikoltak, zokogtak, vagy éppen tele voltak kérdésekkel és kíváncsisággal. Halál pedig minden alkalommal nyugalommal fordult feléjük. Nem az ő tiszte volt bíráskodni felettük, bár akadtak néhányan, akiket élből elítélt. Mégis, tudta jól, hogy az Alvilágban mindenki elnyerte a számára méltó helyet. Ő nem volt más, mint egy kalauz, aki elkísérte őket az utolsó útjukra. - Úgy gondolod, hogy miután elhagyod a világodat megszűnsz létezni? – mosolyodott el szórakozottan a farkas. Talán már milliószor tette fel ezt a kérdést, sok választ hallott már, de kíváncsi volt a fiatal hölgy véleményére. A szél összeborzolta a bundáját, a fák leveleit megrezegtette, de még Halál sem tudta volna megmondani, mit sugallt a szellő. Mégis szerette hallgatni, amikor álmatlan éjszakákon a világot járta, hol a feladatát teljesítve, hol pusztán kedvtelésből sétálva. - Utánam egy másfajta életforma következik – tette hozzá eltűnődve, hiszen ismerte az Alvilág lakóit, a nyugodtabb és őrültebb területeit. Azokat, akik sosem nyertek megnyugvást és azokat is, akiknek mindene volt a káosz. Odalent mindenki megtalálhatta a maga helyét és társaságát. Kivéve őt. Ő a maga módján vált egyedivé és magányossá miután Hádész felkarolta őt. - Nem kell ilyen drámaian felfogni. Lehetséges, hogy a családodra vagy így, vagy úgy, de bukás várt volna. A hozományod, vagy az általad említett szégyen pedig sosem lehetne előbbre való az életnél – ingatta a fejét a farkas, azonban nem akart vitatkozni Emilyvel. Ha ő úgy gondolta, hogy nem érdemelt jobb nyughelyet, nem ellenkezett vele. Ő csak eltemette a testet, nem volt joga dönteni az elhunyt helyett. - Ó, tudok én kegyetlen lenni – pillantott fel fogsorát villantva, amikor még azon dolgozott, hogy eltemesse a holttestet. Egy pillanatra felállt, kiegyenesedve leporolta magát, és így folytatta: - Azzal, aki megérdemli, természetesen. Nem tettél semmi olyat életed során, amiért okom lenne bántani téged. Azt hiszem, sokan úgy gondolják, hogy jobb egy olyan dologtól rettegni, amelyet nem ismernek, mint szembenézni vele. Támogatom azt, hogy az élők féljenek tőlem, mert talán, így képessé válnak értékelni azt az időt, amely itt megadatott nekik. Nem szerette azokat a lelkeket, akik elpocsékolták a bennük rejlő potenciált. Minden lélek úgy született, hogy tele volt lehetőségekkel, ha pedig ezt eldobták maguktól, az Halált is elkeserítette. - Nos, azt majd egy másik kollégám eldönti, de ha elfogadsz egy tanácsot: Ne félj tőle! A döntése minden alkalommal igazságos. – Visszafordult a készülő sírhoz, az utolsó simításokat végezte rajta. Nem beszélt, hagyta, hogy a lány feldolgozza az információkat és várta a további kérdéseit. Azonban nem érkezett több kérdés, csupán egy elhatározás a részéről: döntése végleges volt nyughelyét illetően. - Legyen hát – bólintott Halál, ahogy az elernyedt testet a sírba helyezte. Nem értette ugyan, hogy miért akarna valaki holta után házasodni, hiszen az eskü világosan kimondta, hogy a két ember között fűződő kötelék addig tartott, amíg a végzet el nem választotta őket egymástól. Helyette csendesen dolgozott, hatalmas mancsaival a korábban kiásott földet óvatosan Emily testére söpörte, egészen addig tett így, amíg az ásott gödör ismét meg nem telt földdel. Az ordas megrázta magát, bundájáról és mancsairól letisztította a ráragadt földdarabokat, majd Emily kérdésére a mancsát nyújtotta a lány felé. - Megnyitom az átjárót, és lekísérlek az Alvilágba. Ott egy ideig még veled tartok, de az utadat később egyedül kell folytatnod, amíg nem találkozol egy háromfejű kutyával, aki eldönti, hogy merre haladsz majd tovább. Indulhatunk, vagy szeretnél még tenni valamit? – magyarázta halkan. Tekintetét Emilyre szegezte, hiszen ilyenkor másoktól szoktak érkezni olyan kérések, hogy még utoljára hadd láthasson valakit, vagy valamit, mielőtt még végleg távozna ebből a világból.
Yet the pain here that I feel. Try and tell me it's not real. It seems that I still have a tear to shed
Nem könnyű találkozni magával a Halállal, majd rádöbbenni, hogy a mai volt az utolsó estéd. Egyetlen apró pillanatra rettegés fog el, hiszen fogalmam sincs mi fog jönni ezután. Éppen csak kezdem felfogni a gondolatot, hogy kihunyt belőlem az élet, mikor elmondja a gyilkosom kilétét. Sosem gondoltam volna, hogy a férfi akivel össze készültem kötni az életem, akibe szerelmes voltam ilyen rútul elárul és becsap. Elkerekednek a szemeim azon, hogy nem én voltam az egyetlen, akivel így elbánt. Mérhetetlen csalódottság fog el. Mégis hogyan lehettem ennyire naiv? Nem kell többet szenvednem, bármennyire rettegek most, a farkas megnyugtat. Idővel elmúlik minden, ahogy én magam is. Kénytelen vagyok elfogadni a saját sanyarú sorsomat, hogy többé a semmi vár rám és az ürességben fogom élni a továbbiakban. Mégis felkapom a fejem, ahogy azt állítja a történetem még csak most kezdődik. - Az hogy lehetséges? - teszem fel egészen halkan a kérdést, hiszen nem értem. Meghaltam, vége kell, hogy legyen az életutamnak. Szomorúság keveredett bennem egy kevés reménnyel, talán még írtak nekem egy utolsó fejezetet, ami mindent megváltoztathat? Aztán eszembe jut, hogy mit is mondott az előbb, miszerint visszafizetem még a kölcsönt a férfinek, aki kioltotta az életem. Gondolataimba meredek újra, ahogy megválasztom a sírhelyem. - Nem egyértelmű? Csalódást okoztam mindenkinek aki ismert, szégyenbe hoztam a családom és valószínűleg nincstelenné is tettem őket azzal, hogy elhoztam a vagyont hozományként - sóhajtok egyet beletörődve a sorsomba, majd csöndesen nézem a holdat a rönkön üldögélve. Persze néha a Halálra pillantok, hiszen nem apadtak a kérdéseim. - Az ember azt hinné, hogy maga a Halál gonosz, hiszen elveszi az élet utolsó szikráját, de csalódást okoztál. Pozitív értelemben persze - teszem hozzá egy apró mosollyal és hallgatom tovább a magyarázatát - Vajon az én lelkem mit érdemel? - amolyan költői kérdés ez, ami kibukik az ajkaim közül. Nem bírom nézni ahogy a síromat ássa, így kizárólag a Holdat kémlelem, hátha komoly válaszokkal szolgálhat. Érezte, ahogy közelebb ér hozzá a farkas és magához veszi a testét finoman, mintha még össze lehetne törni. - Igen - válaszolok, miközben a hideg földbe helyezi a testem - Talán valaki rám talál évek múlva és beteljesíti az utolsó kívánságom, hogy ne maradjak csupán halott menyasszony - teszem hozzá reménnyel telve, hátha vár még rám szebb jövő. Vajon eljöhet még a gyönyörű esküvő, amiről gyermekkorom óta álmodoztam? Virágkoszorúval hintik körbe az utamat, míg a vőlegényem az oltárnál várakozik, hogy elmondjuk egymásnak az eskü szövegét, amit oly régóta ismerek. Íme a kéz, mely fájdalmadat elűzi. A kupád sosem ürül ki, mert én a borod leszek. Íme e gyertya, amely utad mutatja át a sötétségen. Íme e gyűrű, mellyel megkérem kezed. Talán a túlvilágon megbocsájtást nyerek tetteimért. - Most mi lesz velem? - teszem fel a kérdést, miközben felkelek a rönkről és a hatalmas ordasra meredek, aki egyre szimpatikusabbá válik a szememben. Rövid ismeretségünk alatt egészen megkedveltem a jóságos Halált.
Yet I feel my heart is aching
Though it doesn't beat it's breaking
Zenedoboz :
And I know that I am dead
Yet the pain here that I feel Try and tell me it's not real
It seems that I still have a tear to shed
Akinek az arcát viselem :
Eva Green
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Észak (Frostcall)
Kereslek, de nem talállak :
✦ ✦ ✦ :
A tükör mögött :
Vic
2023-12-06, 05:28
Emily & Death
Halál talán kicsit naivnak tartotta Emilyt, amiért nem ismerte fel, de elnézte neki, hiszen nem sokan gondolták volna, hogy egy emberszabású farkas okozza az utolsó perceiket, vagy lesz vigaszuk a végső órákban. Nem haragudott rá, hiszen nem csak a személye lehetett rémisztő látvány, hanem az egész szituáció, elvégre az elmúlás sosem volt könnyedén feldolgozható. - Nem te vagy az egyetlen áldozata – felelte komoran, kifejezve a nemtetszését a férfit illetően. A legtöbb esetben nem szokta elárulni a holtak gyilkosainak a kilétét, azonban a nő önmaga is képes lett volna megválaszolni a saját kérdését. Halál pedig tudta jól, hogy a nő és a férfi útjai még keresztezni fogják egymásét a jövőben. - Nem létezik már számodra fizikai fájdalom, a lelked szenvedései pedig idővel elmúlnak – bólintott óvatosan, elvégre tudta jól, hogy akadtak sebek, amelyek nehezen gyógyultak be, de előbb, vagy utóbb mindenki megbékélt a saját sorsával. Biztos volt benne, hogy Emily is elfogadja majd a sajátját. – Ne aggódj, a te történeted még csak most fog elkezdődni. Újabb sejtelmes utalást tett, miközben az ő pillantása is a fénylő Holdra vándorolt. Rég volt ilyen békés és szomorúsággal teli pillanata. Egy rövid időre, de képes volt ismét érezni a másik fél fájdalmát, holott voltak olyan napjai, amikor azt érezte, teljesen kiveszett belőle az empátia. Most pedig itt állt a nő előtt, akitől igazságtalanul vették el a fiatal éveit, és osztoztak ezen a bánattal teli pillanaton. - Miért vélekedsz így magadról? – érdeklődött Halál, ahogy ismét Emily mellé lépett, és letekintett arra a földterületre, ahová a nő is mutatott. Végül azonban megszabadult a köpenyétől, belefogott kiásni a nő végső nyughelyét, hacsak útközben nem gondolta meg magát. - Változó. Akit én ölök meg, mert megérdemli, annak nem szívesen ások sírt, de tudom, hogy nekik is jár egy végső nyughely. Akinek a kísérője vagyok, és nincs mellette senki, aki gondját viselné a porhüvelyének, annak viszont megadom a lehetőséget, hogy maga válasszon. – Szakította meg a mozdulatait, hogy hátra pillantson a farönkön ülő nőre, aztán visszafordult a munkájához. - Attól függően, hogy ki milyen életet élt, olyan formában érkezem hozzá. Lehet jó, lehet gonosz, az út végén mindig velem találkoznak az elhunyt lelkek, és kísérem őket tovább. Nem az én tisztem az ítélethozás, legfeljebb azoknak teszem fájdalmassá a véget, akik rászolgáltak. Utánam vannak mások, akik eldöntik, hogy mit érdemel egy lélek – magyarázta neki békésen, miközben hatalmas, szürke mancsaival lendületesen gödröt ásott maga előtt. Amikor úgy gondolta, hogy elég mélyre sikeredett a munkája, kiegyenesedett, leporolta a mancsait, és Emily holtteste felé sétált. Leguggolt, óvatosan a karjaiba vette az ernyedt testet, hogy megálljon a kiásott sír előtt. Még egyszer a nő lelke felé pillantott: - Biztos vagy benne, hogy itt akarod? Amennyiben Emily igent mondott, gyengéden leeresztette a holttestet a sírba, és nekilátott betemetni azt.
Yet the pain here that I feel. Try and tell me it's not real. It seems that I still have a tear to shed
Az üresség magával ragad és nem ereszt soha többé, legalábbis ez a félelem jár át. Ezt követően mintha minden a normális lenne újra kipattantak a szemeim és élőbbnek éreztem magam, mint valaha. Kissé meglepett, hogy magával a Halállal sodort össze az élet azaz maga a halál. Még olyan zavaros minden és nem értem teljesen, hogy mi történt. Egy apró mosoly hagyja el az ajkaimat, ahogy visszakérdez és megvonom a vállam. Hiszen magam sem tudom, hogy mire is kellett volna számítanom, a magamfajták nem gondolkodnak a halálon. Nevet és mosolyog mintha vicsorogna, mégsem tűnt olyan ijesztőnek, mint elsőre a csuklyával. Puhán, már-már gyengéden fogta meg a kezem, hogy felsegítsen, míg néma könnyeim folynak végig az arcomon. Meglepett, hogy letörölte könnyeimet, mégis megnyugtatott a tudat, hogy már semmi se okozhat bennem kárt és ő se akar bántani. A halk kérdésemre, hogy ki volt a gyilkosom elég meglepő választ ad. - Mr. Barkis? - halkan teszem fel a költői kérdést, hogy aztán egy hatalmasat sóhajtsak. Erről az egészről eszembe jutottak a szüleim, akik semmit se tudnak a hollétemről. Mielőtt átgondolhatnám a tetteimet a puha mellkasába nyomom a fejem miközben a sírógörccsel küszködök. Érzem, ahogy könnyedén végig simít a hátamon és próbál megnyugtatni. A sírás pár perc elteltével alábbhagy és rádöbbenek mit tettem és elhúzódom egy gyenge bocsánatkérés közepette. - Többet nem fogok szenvedni? - gyenge kérdés tőlem, mégis egyértelmű, hiszen félek a következőktől. Mégis mi lesz velem most? Békére lelek egyáltalán? Gondolataimból újabb kérdése szakít ki, mire rá emelem a pillantásom. Végül a holdat kezdem el bámulni és próbálom kitalálni mi lehetne erre a legmegfelelőbb válasz, hiszen ideális esetben a családi kriptába temetnének. Mély levegőt veszek és előbb a halott testemre pillantok, majd a környező területre. Kicsit odébb sétálok a farönktől, közelebb a bokrok felé. - Legyen itt, úgy se érdemlek elegáns helyet - ejtem ki könnyedén a szavakat mintha semmit se számítana, pedig legbelül még mindig zokogok. A családomat sajnálom és szégyent érzem, amiért ezt tettem velük. A férfira pedig dühös vagyok és most jut el igazán a tudatomig, hogy nemrégiben mit mondott a farkas. Egy napon visszafizeted neki. Remélem így lesz, ugyanakkor ez azt is jelenti, hogy nem lelhetek békére még sokáig. Kissé csalódottan lerogyok a fatörzsre és nézem a holdat, majd a Halálra emelem a tekintetem, aki ásni kezd. - Mindig ezt szoktad csinálni a halottakkal? - teszem fel a kérdést érdeklődően, hiszen ahogy ő mondta már semmi se árthat.
Yet I feel my heart is aching
Though it doesn't beat it's breaking
Zenedoboz :
And I know that I am dead
Yet the pain here that I feel Try and tell me it's not real
It seems that I still have a tear to shed
Akinek az arcát viselem :
Eva Green
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Észak (Frostcall)
Kereslek, de nem talállak :
✦ ✦ ✦ :
A tükör mögött :
Vic
2023-11-15, 20:25
Emily & Death
A hajnali szellő megborzolta a farkas bundáját, amely olyan tömött volt, hogy a csontjaig nem hatolt le a hideg. Jobban tűrte a cudar időt, mint egy átlagos halandó, hiszen képesnek kellett lennie mindenhez alkalmazkodni. Ezért is adta át a köpenyét a haldoklónak, mert kívánta, hogy a nő azzal a gondolattal hunyja le örökre a szemeit, hogy valaki szemernyi kedvességet mutatott az irányába. Nem volt rosszabb annál, mint amikor valaki egyedül, magányosan tölti végső perceit, és senki nem törődött az illetővel. Csendesen figyelte a hölgy reszkető pilláit, érezte a fiatal nőből áradó, mégis gyengülő életerőt. Gyengéden megigazította a nőn köpenyét. Ahogy az ismeretlen teste elernyült, úgy éledt fel Halálban a vágy, hogy levadássza a gyilkosát. Még érezte a szagát, az orrában volt a tettes bűze. Mégsem mozdult a halott mellől. Ennél több kötelességtudat szorult belé. - Egy csuklyás vénembert vártál kaszával a kezében? El kell keserítenem téged, ezt a formát jobban kedvelem – kuncogott halkan, amely inkább mély, torokból jövő morgáshoz volt hasonlítható. Mosolya pedig inkább emlékeztett vicsorra másokat, de talán ez volt a hátulütője annak, ha valaki egy kétlábonjáró farkas volt. Amilyennek erőszakosnak tűnhetett, olyan óvatosan zárta a mancsába a fiatal nő apró kezét, és segítette őt talpra. Még akkor sem eresztette el kezét, amikor meglátta az elhunyt könnyeit, helyette óvatosan előrenyúlt, ügyelt arra, hogy a karmaival ne sértse meg a másik arcát, és letörölte a könnycseppeket. - Az a férfi, akivel összekötötted volna az életedet. Nem akart mást, csak a családod vagyonát. Ostoba fajankó – válaszolta meg a nő kérdését morogva. Kapzsi féregnek tartotta az alakot, aki így játszadozott mások érzelmeivel és életével. Régóta járt a nyomában, de még nem végezhetett a férfival. Mindenkinek abban a pillanatban kellett eltávozni, amelyet előre megírtak nekik. - De ne aggódj, egy napon visszafizetheted neki – tette hozzá a farkas, miközben magára öltötte a köpenyét. Ezzel az elejtett mondattal szeretett volna finoman utalni a jövőre, amely ugyan még messze volt a jelentől, azonban talán némi vigaszt nyújthatott a nő számára. Ahogy a menyasszonyi ruhában álló nőre pillantott, akinek a sápadt arcán táncot lejtett a holdfény, egy röpke momentumra Halál mégis megbánta, hogy nem avatkozott közbe. A történetet viszont nem írhatta át, bármely keserves is volt asszisztálnia hozzá. Mégis váratlanul érte, amikor a nő mellkasának nyomta az arcát, hiszen leginkább gyerekektől szokta meg ezeket a mozzanatokat. Felemelte a karját, végigsimított az idegen hátán, és szó nélkül engedte neki, hogy könnyekkel áztassa puha bundáját. - Semmi gond. Nem könnyű azoknak, akik erőszakos módon fejezik be az életüket, de most nincs mi fájjon, nem létezik olyan dolog, ami árthatna neked. – Durvának, vadnak tűnt a kisugárzása, de képes volt az empátiára és a szeretetre is, annak ellenére, hogy nem társítottak személyéhez pozitív érzelmeket. Halál nem bánta, ha a többség tartott tőle, hiszen ha elhíresztelték volna kedvességét, akkor a halandók nem becsülték volna meg az életüket. - Szeretnéd kiválasztani a helyet, ahová eltemetlek? – ajánlotta fel a fiatal nőnek a választás jogát, hiszen az ő teste volt, ha nem élhette le az életét, akkor olyan helyen nyugodjék, amellyel meg tudott békélni.
Yet the pain here that I feel. Try and tell me it's not real. It seems that I still have a tear to shed
A hajnali hűvös levegő csípi fáradt testem, csontig hatol a hideg, hiába rajtam a farkas köpenye. Úgy érzem ezernyi apró tüske szurkál legbelül, míg a hasam körül a melegség apránként elszáll. Hallom a farkas szavait, de nem tudok neki válaszolni. Egyre álmosabbnak érzem magam, mintha valami nem engedné, hogy ébren maradjak. Olyan mintha valaki gyengéden megfogná a kezemet, de nem tudom ki lehet. Az ébrenlét és az álom között ingázik elmém. Szemeimet lehunyom és teljesen elnyel a sötétség, mégsem tűnik olyan ijesztőnek, mint ahogy leírják. Inkább megnyugtató és valamilyen morbid módon békésnek tűnik. Mégse értem hol vagyok? Mintha körös-körül ölelne az üresség, semmit se érzek, hiába próbálok mozogni. Végül kipattannak a szemeim, levegő után kapkodok ültömben. Az állat tekintetét keresem, hátha választ tud adni megannyi fel nem tett kérdésre. - A halál? - értetlenül kérdezek vissza, ugyanakkor elfogadom a felém nyújtott kezet. Már nem tűnik annyira ijesztőnek, mint a csuklya alatt. Aprót bólintok a szavaira és próbálom megemészteni azokat. Az első, amiben nem lehet tévedés, hogy meghaltam. Egy néha könnycsepp gördül végig az arcomon, majd megfordulok és elém tárul a testem látványa. - Ki volt az? - kérdezem meg elgondolkodva, majd a Halálra nézek, hogy aztán a gyönyörű, fénylő holdat bámuljam. Ez lesz az utolsó holdfényes éjszakám és a szüleim még csak azt se fogják tudni, hogy meghaltam. Azt hiszik, hogy bolond módon megszöktem és sikeresen ki is semmiztem őket. Mégis mit tettem? Még inkább sírni kezdek és a közelében se vagyok a megnyugvásnak. Mielőtt ténylegesen átgondolnám mit teszek a mellkasába fúrom az arcom úgy hagyok teret a kitörő érzelmi hullámvasútnak. Pár perccel később, ahogy megnyugszom ijedten felemelem a fejem. - Sajnálom, én csak... - nagy kisírt szemekkel meredek rá és remélem, hogy nem fog pokolra juttatni a Halál és megbocsájtja ezt az apró kitörést. Az utóbbi pár percben túlságosan sok mindenen mentem keresztül és időm se volt feldolgozni a hallottakat, hogy a látottakról ne is beszéljünk. Sose hittem volna, hogy ilyen lesz a halál után, hiszen arról senki se volt hajlandó beszélni. A pap pedig mindig azt mondta, hogy halálunk után a mennybe jutunk, ha jó, tisztességes, istenfélő életet éltünk. Ha nem így tettünk, akkor vár minket a pokol és az örök kárhozat. Loptam, tehát az a sorsom, hogy a pokolban szenvedjek az örökkévalóságig. Mégsem érzem úgy, hogy a Halál oda akarna vinni.
Yet I feel my heart is aching
Though it doesn't beat it's breaking
Zenedoboz :
And I know that I am dead
Yet the pain here that I feel Try and tell me it's not real
It seems that I still have a tear to shed
Akinek az arcát viselem :
Eva Green
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Észak (Frostcall)
Kereslek, de nem talállak :
✦ ✦ ✦ :
A tükör mögött :
Vic
2023-10-05, 13:54
Emily & Death
Időnként sajnálatot érzett egyes élőlények irányába, akik szerinte nem olyan sorsot érdemeltek, mint amilyet kaptak az élettől. Az élet kegyetlen és igazságtalan volt, mégis annyian ragaszkodtak hozzá és állították be Halált gonosztevőnek, holott ő csupán egy új ciklus kezdete volt. Az elmúlás után már nem akadt mi fájdalmat okozzon, nem lebegett a fejed felett a vég, hiszen egy végtelenségig tartó állapotba kerültél, amelyet egykor, talán az élet ismét feloldoz. Halál gyakran úgy gondolta, hogy rábízták a piszkos munkát, de tudta jól, hogy mindennek volt eleje és vége, minden rendelkezett egy ellenpólussal, így ő maga is az volt. Régen bántotta, hogy így vélekedtek róla, hogy őt állították be a szörnyetegnek, azonban azóta hosszú idő eltelt már, s csupán úgy tekintett magára, mint egy végrehajtóra, vagy éppen a szükséges rosszra. Nem másíthatta meg mások sorsát, nem tolhatta ki az életüket, de nyújthatott vigaszt számukra, amikor a rémület megfagyasztotta a testüket. Ezért lépett most is elő az árnyékból, hogy utolsó útjára kísérje szerencsétlen hölgyet. - Ne pazarold az energiádat, ha még élni szeretnél – tanácsolta neki, amikor a fiatal nő megpróbálta felküzdeni magát. Felesleges volt a küzdelem. Olyan helyen érte a szúrás, annyi vért veszített, hogy esélye nem volt túlélni. A hideg még inkább felgyorsította a nő elgyengülését, s nem akadt senki a világon Halálon kívül, aki tudott volna róla. Halál pedig nem segített. Nem segíthetett. Halál kibújt a köpenyéből, óvatosan beterítve vele a nőt. Ha nem is tudta őt megóvni az elmúlástól, de könnyíthetett ezeken a perceken. Először nem válaszolt a kérdésére, a levegőben érezte a változást, amelyet egy eltávozni készülő lélek okozott. Helyette gyengéden megfogta a nő kezét, és addig tartotta, amíg el nem nyomta az álom. Csak akkor engedte el, és egyenesedett ki, amikor a hölgy ismét magához tért. - Számtalan elnevezéssel illetnek különböző nyelveken, de mindegyik ugyanazt jelenti: Én vagyok a Halál – pillantott le az elhunytra, miközben a kezét nyújtotta neki, hogy felsegítse. - Azért jöttem, hogy ne legyél egyedül, amikor eltávozol és itt vagyok, hogy tovább kísérjelek téged. De nem akarom elsietni, élvezd ki az utolsó perceidet a holdfényben, a szabad ég alatt. – Adott magyarázott a felbukkanására, miközben azon töprengett, hogy a kihűlőben lévő testnek milyen végsőnyughelyet adjon, hiszen hagyhatta itt az erdőben, a végén még a varjak martalékává vált volna. Mindenki megérdemelt egy tisztes temetést.
Yet the pain here that I feel. Try and tell me it's not real. It seems that I still have a tear to shed
A hold magasan szállt az égen, bevilágítva a kietlen erdőt, amiben egyre csak vártam. A szívem hevesen vert, biztos voltam benne, hogy ki fog ugrani a helyéről. Hol késlekedik már ennyit? Talán az én hibám, elvétettem a napot vagy a helyszínt. Félelem fogott el, mégsem indultam tovább, egyre csak vártam őt. El kell jönnie értem. Tudom, hogy itt lesz és ketten együtt megszökünk, boldogok leszünk. Talán hamarosan gyermekkel is megajándékoz minket az Úr. A remény életet, egy jobb életért, amit gondolatban már végig is éltem. Talán túlságosan előre szaladtam volna? Egyre hűvösebb lesz, ahogy előre halad az idő és egy helyben álldogálok. A lassan kúszó köd rémülettel tölt el, hiába próbálok nem foglalkozni vele és egyre csak a kerek holdat bámulom. Aztán a semmiből jön azaz éles szúrás, majd utána a sötétség kerít hatalmába. Aztán a földön ébredek és a torkomba valami furcsa gombóc került, amitől képtelen vagyok hangosan beszélni. Biztosan hallucinálok, mert egy csuklyás alak közelít felém. A hangja mély és érdes, mint aki támadni akar, hiába arra bíztat, hogy maradjak a helyemen. Egy hang legbelül azt mondatja velem, hogy "Menekülj!" így próbálom feltornázni magam ülő helyzetbe. Szavai hallatán néma könnyek folytak végig az arcomon megállás nélkül. A csuklyáját leveszi, mire megjelenik farkasszerű pofája és vörösen izzó szemei. A félelem szemeimben csillog vissza rá, de nem mozdulok, próbálok benne bízni, amennyire lehetséges. Aprót bólintok, ahogy felajánlja a köpenyét nekem. - Köszönöm - ejtem ki nagyon halkan azt az egy szót, ami így is hatalmas megerőltetésnek érződik. Egyre nehezebb ébren maradnom, mintha valami egyfolytában lehúzna és többet nem engedné, hogy fenn legyek. - Ki vagy te? - nagy nehezen mély levegővételek közepette elsuttogom a kérdést, de a választ már nem hallhatom. Elnyom az álom és a semmiben kötök ki, legalábbis úgy érzem magam. Hol van a kiút? Egyszer csak felpattannak a szemeim és hatalmas levegőt veszek és egyből felülök. Könnyűnek és egészségesnek érzem magam, mintha az előző fájdalom sose létezett volna, nem érzem a hűvös levegőt sem. A farkasra meredek válaszokért kutatva a tekintetében.
Yet I feel my heart is aching
Though it doesn't beat it's breaking
Zenedoboz :
And I know that I am dead
Yet the pain here that I feel Try and tell me it's not real
It seems that I still have a tear to shed
Akinek az arcát viselem :
Eva Green
Itt lelsz rám ✦ Fata Morgana :
Észak (Frostcall)
Kereslek, de nem talállak :
✦ ✦ ✦ :
A tükör mögött :
Vic
2023-09-23, 00:20
Emily & Death
Halál sosem járta céltalanul a világokat. Megszokta már a riadt tekintetek sokaságát, a nem túl szívélyes fogadtatásokat, az ellenszenvet, utálatot és félelmet. Végül mindenki nála kötött ki. Ő volt az, aki a meselények utolsó óráiban megjelent, fájdalmat, vagy nyugalmat hozva el számukra. Ez alól pedig a mai felbukkanása sem volt kivétel. Az erdőt járta, halkan fütyörészve, miközben a Hold hátulról árnyékot vetett köpenyes alakjára. Ezúttal nem vadászni jött, érezte a levegőben az elmúlás illatát, a leendő fájdalom keserű ízét, így fegyverei a combját verdesve pihentek mellette. A háttérben megbújva figyelemmel kísérte, ahogy egy fiatal hölgy lépett a fák közé, esküvői fátylába belekapott a szél. Halál sajnálatot érzett az irányába, hiszen ismerte ezeket a történeteket: az ifjú hajadon nagy reményekkel és szerelemtől ittason megszökik otthonról, hogy véget tragikus fordulatot vegyen a sorsa. Nem ez a nő volt az első ebben a világban, akit hasonló vég várt, és Halál sejtette, hogy nem is ő volt az utolsó. Tisztes távolságot tartva, immáron hangtalanul követte őt az erdő mélyére, és figyelt az árnyékban lapulva. Nem érzett hideget, a bundája melegen tartotta, azonban ahogy a nőre emelte a tekintetét, szinte biztos volt benne, hogy a leendő ara fázott. Az idő telt, s bár a nő nem vette észre a háta mögé emelkedő alakot, Halál végignézte, ahogy a szerelme hátulról ledöfte a menyasszonyt. Nem avatkozott közbe. Nem az ő tiszte volt ítélkezni az élők felett, ahogy nem is akadályozhatott meg elrendelt sorsokat. Tudta jól, hogy a gyilkosnak és az áldozatnak befejezetlen ügye maradt, s sorsuk összefonódik majd egy másik történet kapcsán. Érezte a nő félelmét, most mégsem volt olyan édes íze, mint amikor másokat megbüntet, mégis lényének része volt, hogy támaszt nyújtson az elveszetteknek, és átkísérje őket a túlvilágra. Amint a férfi megszökött az ékszerekkel, Halál fészkelődni kezdett. Megvolt benne a vágy, hogy sarlójával végigszántsa Mr Barkis hátát, de indulatait fékezvén inkább a nőre terelődött a figyelme. Behúzott karmokkal, lassú, kényelmes léptekkel haladt a földön fekvő irányába. Nem tehetett érte semmit, azonkívül, hogy vigaszt nyújtott számára az utolsó perceiben. - Ne mocorogj, tartalékold az energiádat! – szólt rá gyengéden, amennyire egy mély, érdes hang révén egy lehetséges volt. A Hold továbbra is hátulról világította meg az alakját, így a csuklyája elfedte farkasszerű pofáját. - Az, akit a szerelmednek hittél, elárult tőled, és megadta neked a végső szúrást – válaszolt a feltett kérdésre is, ahogy megállt a nő mellett, és arra kérte, hogy amikor leveszi a csuklyáját, ne ijedjen meg tőle. - Nem foglak bántani téged, ne félj, azért jöttem, hogy enyhítsek a fájdalmadon és elkísérjelek téged – szólalt meg mielőtt a nő újabb kérdést tett volna fel neki, miközben levette a köpenyét. - Bizonyára fázol. Megengeded? – Emelte meg a köpenyét, jelezve, hogy továbbra sem voltak hátsó szándékai, csupán szeretett volna a körülményekhez képest egy kellemesebb közeget teremteni a haldoklónak. Végső soron, a Halál sem volt mindig kegyetlen.
Yet the pain here that I feel. Try and tell me it's not real. It seems that I still have a tear to shed
A szüleim nemet mondtak, mégis úgy érzem a szívemnek nem parancsolhatok. Tisztában vagyok vele, hogy nem olyan rég óta ismerjük egymást az úrral, de az első pillanattól fogva volt valami kettőnk között. Illedelmes, tisztelettudó, tanul férfi, aki grófi leszármazottakkal büszkélkedhet. Mégis mi bajuk lehet a szüleimnek vele? Talán apám volt az, aki nemet mondott arra hivatkozva, hogy alacsonyabb rendűhöz nem mehetek. Erre anyám rá is kontrázott, hogy a jegyességnek minimum 1 évnek kell lennie a mi köreinkben. Pedig látom magam előtt az eljegyzési partit, majd az azt követő menyegzőt, aminek keretén belül elmondjuk a fogadalmainkat. Az egészet magam előtt látom és ez a tény boldogsággal tölt el, főleg, hogy tudom a szerelmem nem viszonzatlan. Biztos vagyok benne, hogy ő is szeret, hiszen a legutóbbi találkozásunk alkalmával megígérte, hogy bármi történjék kapok tőle egy gyűrűt. Gyönyörű csillogó eljegyzési zálogot fogok kapni, hogy aztán titokban közösen megszökjünk. Új életet fogunk kezdeni elnyomások nélkül és mérhetetlenül boldogok leszünk. Minket egymásnak teremtettek. Hevesen ver a szívem, ahogy éjfélt jut az óra. A család már régen nyugovóra tért, a komornám is elfoglalta a fekhelyét a konyhában, így könnyedén elő tudom venni azt a bizonyos ruhát. Édesanyám esküvői ruhája, amit élete legboldogabb napján viselt. Én is így teszek, szerencsére tökéletesen illik rám a kesztyűkkel együtt. Egyre hevesebben ver a szívem. Magamhoz ragadom a zsákot, amibe eltettem pár családi ékszert kizárólag hozomány gyanánt, hiszen az kötelező lenne. Mr. Barkissal megállapodtunk, hogy a kivágott tölgy mellett találkozunk az erdőben, ami eltéveszthetetlen. Ügyeltem rá, hogy a ruhámnak ne essen baja, a fátyolt inkább a szabad kezemben tartottam, úgy lépkedtem előre. Gyönyörűnek érzem magam és hiszem, hogy a jövendőbelim is így fog vélekedni. Az idő egyre csak telik a hold fenn ragyog az ég közepén árnyékot vetve a világra és a körülöttem lévő bokrokra, fákra. Fogalmam sincs mennyire későre járhat, de kezdek fázni a lenge ruhában, amit nyári esküvőre terveztek. kezdem kétségbe vonni, hogy a szerelmem eljön értem, mégis maradok a facsonknál. Felpillantok a holdra, majd egy szúrást érzek az oldalamban és elsötétül a világ előttem. Mégis mi történt? Egy idő után sokkot állapotban ébredtem. Köd lepi be az erdőt és nem értem miért tűnt el a világ és lett minden sötét és borongós. Hol van Mr. Barkis? Hol vannak a családi ékszerek? Rettegek és próbálok feltápászkodni, de nem megy. Fáradtnak érzem magam, mintha elhagyott volna minden életerő. Mégis léptek zajára leszek figyelmes és reménykedve pillantok a hang irányába. Hát eljött értem! Beszélni szeretnék, de egy gombóc nyomja a torkomat. - Mi történt velem? - tátogok csupán, mert képtelen vagyok hangokat formálni.